ХАРКІВ У ТВОРЧОСТІ  ЮНИХ, МОЛОДИХ І ДОСВІДЧЕНИХ

 За організаційної і творчої інспірації ШСТСН, учнівська молодь і викладачі мистецьких шкіл, спираючись на кращі традиції нашої художньої школи, передусім – графічні і пластичні, –демонструють свою любов до рідного міста, повільно доводячи, що ці традиції мають свій особливий вимір у роботах наших наймолодших колег та викладацької молоді, а також досвідчених навчителів – наставників своїх початківців, юних художників. 
Формат прояву подальшого поступу і фахового зростання – щорічна виставка «Любому Харкову присвячується!», яка сьогодні, не зважаючи на обставини часу, проходить за підтримки Департаменту культури Харківської міської ради, Обласного організаційно-методичного центру культури і мистецтва, Харківського художнього музею, ХВФХК. 
Навіть віртуалізований (онлайн) формат, який, маємо надію, передує очному спілкуванню з творами учнів і педагогів, сприяє розумінню того, якою влучною і методично гнучкою виявилася ця актуальна тема, що поєднує у собі і риси урбаністичного жанру, і елементи побутової композиції, і властивості оповідної графічної новелістики, і елементи фантазійного пластичного етюду. 
Крім того, такий виставковий формат сприяє багатошаровості сприйняття теми, підсилює розуміння усього багатства використаної експонентами заходу творчої техніки для її образного втілення (лінорит, акварель, гуаш, олія, скульптурна пластика, авторські, мішані графічні й живописні техніки, колаж, акрил та таке інше, – з перевагою монохромного та кольорового лінориту) та оприявнює певний рівень володіння знаннями та навичками для втілення цієї особистісної культурної константи – «місто ХА». Доречі, – однієї з надскладних та високоповажних тем у колі нашого мистецького, харківського середовища (згадаємо хоча б графіку О. Довгаля, Г. Бондаренка, В. Савіна, П. Супоніна, А. Константинопольського, П. Шигімаги, С. Солодовника, В. Побєдіна, В. Мироненка, М. Шапошникова та багатьох інших.
У фокусі творчого зору, своєрідним інструментом мистецького одивлення постала не лише тема рідного міста, вирішена нестандартно, не поспіхом, вдумливо і з усією старанністю. 
У фокусі мистецького баченн – натурна пам'ять, що звільняє через інтимне ставлення до теми звільняє «готові» образи міста від усталених штампів, хоча більшою мірою «дитячі» риси міста і базуються на пізнаваних архітектурних символах, за браком «високого професіоналізму» (бо усі ми лише на шляху до нього) натура, що пройшла крізь сито вражень та переживань, стає основою, з дорогоцінних зерен якої за допомогою вчителя початківець-мистець шукає і знаходить вправну композицію. Але не лише натура – багато чого постачає дитячій фантазії література, історичні оповідки, легендарні постаті Харкова, вкарбовані у його історію, міфологеми міста.
Завдання цього року не менш складні, ніж у минулому, – за допомогою усталених фахових графічних технік втілити образ міста у багатоплановій композиції; винайти ритмічну послідовність лінійно-тональних відносин у структурі графічного аркушу, засобами проективного узгодження лінійних площин і ритмів знати ті елементи виразності, що найбільш дотепно, цікаво та блискавично виражають тему у кожному аркуші. Схожі проблеми вирішують викладачі у техніці олійного, акварельного живопису, навіть скульптурної пластики («Скрипаль на даху»).
Між тим, важливим для учасників заходу було і вміння не втратити під час роботи внутрішню сюжетність композиції, тематичну загостреність мотиву, а також вирішити проблему передачі теперішнього і історичного часу буття міста в його різночасовій єдності та унікальності. Все це продемонстровано уповні і яскраво, різнобічно і майстерно.
Цього року своє місце знайшлося і для втілення образів, що майже не мають усталеної іконографії – Кнорозова, Каринської, Гурченко, Барабашова, харківської гімназистки і т. інше.
Цікаво, що 2020-й приніс експонентам своєрідний паритет між ліноритом та аквареллю, гуашшю, акрилом і мішаною технікою. Утім, звісно, найбільші досягнення учасників виставки пов’язані з цією авторською графічною технікою – ліноритом. 
Це пояснюється тим, що лінорит передбачає виразність, лаконізм, узагальненість образу, відчутний лінійно-тональний контраст площин, різномасштабність фігур, що не зводяться до прозового стафажу, максимальну метафоричність обраного рішення. 
Для дитини молодшого й середнього шкільного віку це ще і можливість максимально враховувати кольорово-декоративні якості матеріалу у цієї техніці і продемонструвати їх у своїй роботі. Слід сказати й про те, що учні, юні художники, завдячуючи своїм викладачам, досягають майже вільної манери різьблення, широкого контрасту планів, що лише підсилює враження від вправності та цілісності рішення. Не завжди, утім, це завершені роботи, між тим, – і така етюдність роботи у співдружбі зі свободою творчого підходу до виконання обраних композицій дозволяє досягти мети і продемонструвати певний рівень підготовки. 
Головним, зрозуміло, тут є настрій, емоційний стан, індивідуальне розуміння теми.
Виставка – свого роду змагання! 
Її змагальний характер дозволяє учням закріпитися у рисунку, у методах аналітичного розмірковування над натурною формою, у засобах втілення її рішення у межах графічного аркуша чи полотна. 
Інший план роботи – можливості жанру урбаністичного пейзажу, який сьогодні зазнає суттєвих змін, хоча і втримується у своїх власних кордонах. 
Тим важливішою стає задача виховувати смак до архітектурної форми, до її архітектоніки і зображально-конструктивної основи, до її стильових ознак. Іноді у роботах учнів архітектура «пливе», втрачає свою наглядність і перетворюється на зображальну химеру. 
Але іноді вона вигранюється у мотивах архітектурно нетипових і складних за своєю стильовою визначеністю – у образах синагоги, класицистичної архітектури вулю Сумській, образах Держпрому, харківських двориків тощо. Разом з ліричністю образного розуміння мотиву таке вправне бачення архітектури робить роботу цілісною і довершеною, не зважаючи на вік виконавця. 
Доречі, в небагатьох, утім, у більш досконалих роботах вік виконавця майже не відчувається, що свідчить про технічне і образне володіння темою на високому рівні.
Плідним виявилося і співставлення у межах виставки різних технік, особливо тих, що більшою мірою наближені до живопису. 
Це надало можливість учням і викладачам уповні виявити засоби виразності і дійти доказових і вірних рішень, не заступаючи, при цьому, за межі видових форм обраного мистецтва творіння образу. 
Цінним вважаємо і експериментальне звернення до колажу, що, хоча і ускладнювало учбове й творче завдання, однак надало можливість учневі і викладачу розкрити тему максимально нестандартно та особистісно. 
Отже – за обсягом робіт, за оригінальністю рішень, за фаховим рівнем та вивільненим асоціюванням – тема рідного міста здобула якнайповнішого образного рішення. Учасники виставки продемонстрували не лише здобуті навички і індивідуальне розуміння засобів виразності графічних і пластичних технік, а, завдячуючи ним, оповіли про своє бачення Харкова, міста, яке ми «читаємо» через його живу історію, через минуле, спрямоване у майбутнє, через оптичні образи, що живляться потужним метафоризмом і творчими асоціаціями. Без них це був би лише натурний відбиток. Надає радості те, що нарешті і діти, творча молодь, і їх навчителі розуміють: «мистецтво не відтворює, а створює образи» буття людини і його середовища, і це розуміння отримало свого яскравого і цікавого вигляду.
Бажаємо учасникам виставки подальшого успіху на своєму творчому шляху, учням – впевненого фахового зростання, а викладачам – міцного ствердження власних творчих і педагогічних принципів у формовиявах художньої майстерності! 

Олег Коваль, мистецтвознавець,
                        лауреат премії імені І.Ю. Рєпіна,
                        викладач-методист вищої категорії ХВФХК,
                         член ХО НСХУ